Tschechisch-deutsche Spannungen
Český ostrov v moři německém…
O tom, jak bylo těžké zachovat v Podještědí češtinu a založit českou školu
čte Markéta Tallerová
Von der Straße zur Skalákovná führt der Blick frei auf die Pláně – eine große Wiesenfläche hoch oben am Horizont des Jeschkenkamms. Über die Pláně gingen die Leute aus den Jeschkendörfern in das bis 1945 überwiegend deutsche Liberec (Reichenberg), um dort ihre Waren auf dem Markt feilzubieten. Die Pláně lag damals an der deutsch-tschechischen Sprachgrenze. Světlá hat in der Kindheit das Tschechische als ihre Muttersprache empfunden, musste aber eine deutschsprachige Schule besuchen. Als der Vater ihr einen tschechischen Lehrer versprach, riet Světlás Großmutter ihm ab, es sei schade ums Geld, denn bis Johana groß sei, wäre sowieso schon längst alles deutsch. Světlá fand dennoch zu ihrer Literatursprache – dem Tschechischen, begeistert sog sie alles Tschechische des Jeschkenlandes in sich auf und trug maßgeblich dazu bei, das moderne Tschechisch, wie wir es heute kennen, zu neuem Leben zu erwecken. 1885 wurde in Dolení Paseky eine tschechischsprachige Volksschule eröffnet: Karolina Světlá hat dieses Vorhaben unterstützt und ihre persönlichen Beziehungen in Prag spielen lassen. Der erste Direktor der Schule war ihr Neffe Karel Sluka. Ein Jahr nach Světlás Tod wurde ein Fonds gegründet, der ihren Namen trug. Aus seinen Mitteln sollten die ärmsten Kinder der Gemeinde Unterstützung erhalten.
Reprint mapy Ještědských a Jizerských hor Josefa Matouschka (1927), vydal Jizersko-ještědský horský spolek v r. 2012.
Úryvek z Vesnického románu (1867):
Čím je pro ještědský obchod teď Liberec, tím byla ještě před nemnoha lety Žitava, ač bylo do Žitavy celých šest hodin a do Liberce jen skok přes hory. Ale v Liberci byli vždy Němci kovaní, v Žitavě však hovořila tehdáž nižší třída ještě slovanštinou, měla tam učitele i v neděli kázání. Od nepamětných dob zaváželi Ještědští vše do tohoto městečka, zvěřinu, dobytek, přízi atd.; i krosňák nešel s krosnou svou jinam než tam. O libereckých jarmarcích nikdo nevěděl, ale na žitavských trzích býval vždy celý Ještěd. ... Teď se však věc změnila. Žitava úplně se poněmčila a v Liberci umějí v každém krámě česky, chodí se tedy do Liberce. Je však v Ještědě mnoho občanů, v nichž se ozývá posud temné vědomí někdejší národní spřízněnosti, nechtějí o Liberci ani slyšet a zajdou si pro vše do Žitavy, domnívajíce se, že tam dostanou vše lépe a levněji. Pro libru kávy neb stávkovou kazajku váží dva dni cesty a jeden nocleh.
Podještědský krosňák, obchodník s drůběží. Takto jej zachytil současník Karoliny Světlé, Jan Prousek. Kresba byla otištěna v časopise Zlatá Praha v r. 1890, sešit č. 7.
Čeština versus němčina
Karolina Světlá celý život vnímala napětí mezi oběma národy českých zemí. Jejím mateřským jazykem byla čeština, musela však navštěvovat německou školu. Když jí otec slíbil, že jí najde českého učitele, zrazovala ho od tohoto záměru babička z matčiny strany s tím, že by to byla škoda peněz, protože než doroste, bude dávno již všechno německé. V dospělosti do sebe s horlivostí vstřebávala češství podještědského kraje. Své sestře napsala, že tady je přece ještě česká povaha v celé ryzosti své k spatření, tady ještě nenahryzl Liberek s kulturou svou jádro národní. Světlá si našla svůj literární jazyk – češtinu – a spolu s dalšími spisovateli 2. poloviny 19. století utvářela moderní spisovnou češtinu tak, jak ji známe dnes.
Do dopisu své sestře se Karolina Světlá rozepsala o svém vztahu k češtině: Přemýšlela jsem, zdali by to možné bylo, abych se jazyku svému odřekla, i kdybych to největší bohatství rozumného člověka, svobodu úplnou v jednání a v slově zaň si vyměnit mohla? Dlouho jsem hloubala a ne! ne! ne! stotisíckrát ne! to zabouřilo v mých prsou. Jak bych v stavu nebyla si oči své vyloupnouti a hodit je psům, tak málo bych mohla tento spanilý orgán duše, tohoto tlumočníka mých prvních přání a pocitů vyměniti za jiný! Ne, jazyk můj já nedám! … To svaté dědictví po nejušlechtilejších duchů předků mých, kterému vtiskli pečeť svého génia, o které pečovali nejvznešenějším nadšením __a obětivostí, aby v zkázu a zapomenutí neupadlo!
![Josef Václav Sládek *1845 †1912](/media/chapter/90/medium_10_6_uprava.jpg)
Josef Václav Sládek *1845 †1912
Posílám Vám svazeček básní s tím vroucím přáním, abyste Vy nalezla v nich aspoň jednu jiskru toho žáru, který mě tak často rozechvěl do duše při čtení Vašich českých povídek. Když jsem je četl posléze, tu bylo mi tak bolestně, když jsem si pomyslel, že snad nebudu moci nikdy Vám říci, co jsem cítil.
V r. 1885 byla v Doleních Pasekách založena česká národní škola. Karolina Světlá její vznik podporovala a využívala k tomu osobních známostí v Praze. Prvním řídícím byl její synovec Karel Sluka. Světlá se zasazovala také o vznik jiných českých škol a knihoven v Podještědí.
Rok po její smrti v r. 1900 byl založen Fond Karoliny Světlé, z jehož úroků byly podělovány nejchudší děti obce. V budově se dnes nachází mateřská škola.
![Julius Zeyer *1841 †1901](/media/chapter/93/medium_10_7_zeyer.jpg)
Julius Zeyer *1841 †1901
Vy nevíte, milostivá paní, jak často na Vás myslím, jak je mi svátkem, čtu-li občas zase a zase některý z Vašich spisů. Vy nevíte, s jakou úctou tu ruku líbám, která náš ubohý, kleslý v neštěstí národ tak královsky obdařila nehynoucím bohatstvím. Věřte mi, že to není fráze, řeknu-li Vám, že mi slzy do očí vstupují, kdykoli se zamyslím hlouběji nad Vaším osudem.
Český ostrov v moři německém…
O tom, jak bylo těžké zachovat v Podještědí češtinu a založit českou školu
čte Markéta Tallerová